„Од Пла­ме­на до­ма­ћег ог­њи­шта (2004), пле­ти­ва Злат­них ни­ти, бра­шна сти­хо­ва из Мом­чи­ло­ве во­де­ни­це, на Хар­мо­нич­ним ста­за­ма, Мила из­ла­же ле­по­ту Пе­да­го­шког осме­ха, уз Пе­сме жи­во­том тка­не, по­де­си Енер­гет­ски ком­пас, спа­ку­је по­ет­ски Ко­фер успо­ме­на, све­до­чи Љу­бав у ви­хо­ру (2019), да их за­гр­ља­јем књи­ге на­ста­ни у по­ет­ску би­сер­ни­цу Пут до чо­ве­ка, ко­ју то­пло пре­по­ру­чу­је сва­ки мо­тив­ски слој у по­ме­ну­тим ци­клу­си­ма, ко­ји пред­ста­вља­ју ан­то­ло­гиј­ски из­бор прет­ход­них из­у­зет­них по­ет­ских збир­ки уз до­пу­ну по срод­но­сти но­ви­јим на­сло­ви­ма: До­дир ду­ша и Лир­ски за­гр­ља­ји. /…/ У поезији Миле Сташовић плене мотиви бајколиког миљеа и доба прошловековног, чобанице, мобе, сијела, незаобилазног певања са дубокоумним асоцијацијама и порукама. Читаоцу рађају готово тактилне представе тог идиличног, љубављу, стваралаштвом и човечношћу оплемењеног света, завичајним шарама и звуком певања крунисаног. Сродне милине су ткане Златним нитима, наредног циклуса, али урбаним мотивима, инспирисаним свакодневицом. Философија очовечене љубави боји сваку поетску тканицу песме овог и свих поетских кругова. /…/ Сли­ке све­та хар­мо­ниј­ског у Ми­ли­ном сти­лу, от­кри­ва­ју ми­кро­ко­смос по­ро­бљен ци­ви­ли­за­циј­ским сте­га­ма, али и сли­ке при­род­ног, за­ви­чај­ног, про­ми­шље­ног, осми­шље­ног мо­де­ла ко­му­ни­ка­ци­је и ви­зи­је скла­да уну­тра­шњег и ви­дљи­вог све­та./…/“ (из рецензије Радмиле Стојановић) * „Ду­хов­но ве­зан за за­ви­чај­ни хер­це­го­вач­ки про­стор, по­себ­но за ње­го­ву на­ци­о­на­лно-кул­тур­ну вер­ти­ка­лу, Не­дељ­ко По­па­ра у сво­јој по­е­зи­ју склад­но ком­по­ну­је по­ет­ско ка­зи­ва­ње са вла­сти­тим ми­са­о­ним ис­ку­ством, и то та­ко што на мно­га пи­та­ња да­је ис­ку­стве­не од­го­во­ре ко­ји су ре­дов­но уте­ме­ље­ни на сим­би­о­зи ра­зно­ли­ких зна­ња до ко­јих је аутор до­шао то­ком пу­то­ва­ња кроз жи­вот. Увје­рен је, при­том, да се у по­ет­ском ис­ка­зу кри­ју мо­гућ­но­сти чо­вје­ко­вог ду­бљег су­о­ча­ва­ња са са­мим со­бом и са свим оним осје­ћа­њи­ма ко­ја пра­те чо­вје­ка и ис­пу­ња­ва­ју ње­го­во ду­хов­но би­ти­са­ње. Хер­це­го­ви­на је сна­жно те­мат­ско и ин­спи­ра­тив­ни из­во­ри­ште за Не­дељ­ка По­па­ру. Она га при­вла­чи не­ком сво­јом ча­роб­ном ма­ги­јом па на­сто­ји да је по­ет­ски осли­ка са жељом да је и читалац до­жи­ви она­квом ка­кву је пје­сник по­нио у ма­шти из дје­тињ­ства или ка­кву је ви­ди и до­жи­вља­ва у ре­ми­ни­сцен­ци­ја­ма зре­лог до­ба. Ње­го­ве пје­сме са­др­же оби­ље ви­зу­ел­них сли­ка из Хер­це­го­ви­не и ње­них кр­ше­ви­тих пеј­за­жа. Те сли­ке, као фраг­мен­ти јед­ног жи­вот­ног то­ка, у асо­ци­ја­тив­ном ни­зу об­је­дињују се у гу­сту, мо­за­ич­ку фре­ску, на ко­јој су чо­вјек и ка­мен у сим­бо­лич­ној блиско­сти, при че­му се сти­че ути­сак да би пје­сник лир­ском ма­ги­јом же­лио да у ка­ме­ну про­бу­ди и удах­не ду­шу. Оп­чи­њен енер­ги­јом и ча­ри­ма за­ви­чај­ног под­не­бља, Хер­це­го­ви­на под­сти­че суп­тил­на и до­ми­нант­на осје­ћа­ња о ко­ји­ма пје­сник свје­до­чи“. (из рецензије Стева Ћосовића)