Almindelig vinterkarse - Barbarea vulgaris
Fakta – ALMINDELIG VINTERKARSE Latinsk navn Barbarea vulgaris Livsform Toårig eller kortlivet staude Højde 30–80 cm Blomstring maj–juni, spredt frem mod juli. Klart gule korsblomster Lysforhold Sol, gerne fuld sol. Tåler let halvskygge Jordtype Fugtig, veldrænet, ikke-sur. Let, middel og tung jord, pH 4,8–7,5. Ingen salttolerance Hjemmehørende Uafklaret. Rødlisten kalder den indslæbt, mens POWO, Euro+Med og en dansk floragennemgang fra 2025 regner Danmark med i artens naturlige område Sværhedsgrad 2 af 7 – let, minimal forberedelse, ingen stratifikation Biværdi Nektar og pollen i maj–juni. 16 insektarter er registreret på planten, blandt andre aurorafalken Klart gule blomsterstande langs en grøftekant i maj, mens staudebedet stadig mest er blade. Almindelig vinterkarse møder du på forstyrret, fugtig jord: vejkanter, grøfter, brakmarker og bredder. I Østdanmark står den også i klitterræn og på strandmarker, men den har ingen egentlig salttolerance. Planten kræver periodisk forstyrrelse for at holde sin bestand – gror et areal helt til, taber den terræn til græs og flerårige naboer. Om den hører hjemme i den danske flora, er kilderne uenige om, og det har de været i over hundrede år. Den danske Rødliste har ikke vurderet arten og begrunder det med, at »almindelig vinterkarse er indslæbt til Danmark og derfor ikke rødlistevurderet«. Omvendt regner Kews POWO og Euro+Med Danmark med i artens naturlige udbredelsesområde, og en dansk floragennemgang fra 2025 placerer den blandt de hjemmehørende. Allerede de klassiske floraer var uenige: Dansk Flora regner den for dansk, Dansk Feltflora gør ikke. Vi lader spørgsmålet stå åbent. Slægtsnavnet Barbarea henviser til Sankt Barbara, skytshelgen for blandt andet artillerister og minearbejdere. Efter overleveringen skyldes navnet, at urten blev brugt mod sår fra eksplosioner, men det er også blevet forklaret med, at planten står grøn og spiselig omkring Sankt Barbaras dag den 4. december. Herhjemme blev den tidligere dyrket som køkkenurt. Planten hører til Brassicaceae, korsblomstfamilien, og blomsterne viser det tydeligt: fire kronblade stillet over kors, klart gule, små og samlet i tætte stande i toppen af stænglen. Højden er 30–80 cm, og stænglerne står oprejst uden støtte. Bladene er blanke og mørkegrønne, de nederste med en stor endeflig og mindre sideflige, og de sidder i en roset, der bliver stående grøn og frosthårdfør hen over vinteren. Deraf navnet. Hovedblomstringen ligger i maj–juni med spredte blomster hen mod juli; i milde år kan de første komme sidst i april. Derefter dannes lange, smalle skulper, der modner og springer op. Livscyklus og blomstring: Vinterkarse er toårig eller kortlivet staude i dansk klima. År 1 danner den bladroset og rod, og rosetten står grøn vinteren over. År 2 skyder blomsterstanden op i maj. Sår du i august–september, blomstrer den allerede det følgende forår. En enkelt plante kan sætte 1.000–10.000 frø, så bestanden holder sig selv i live, hvis du lader nogle skulper modne. Biværdi og biodiversitet: Blomstringen falder i maj–juni, hvor mange stauder endnu ikke er begyndt, og hvor både nektar og pollen er værd at have i haven. Den britiske database over insekters foderplanter har 16 registrerede insektarter på almindelig vinterkarse. Bedst dokumenteret er aurorafalken (Anthocharis cardamines), som lægger æg på korsblomster, og desuden grønåret kålsommerfugl og galmyggen Dasineura barbareae, der er opkaldt efter planten. Arten har været undersøgt som dead-end trap crop for kålmøl: hunnerne lokkes til at lægge æg af plantens glucosinolater, men larverne dør af saponinerne i bladene. Det gælder dog kun den glatte G-type, mens den hårede P-type, som også findes i Norden, mangler virkningen. Se det som et biologisk særtræk, ikke som plantebeskyttelse. Anvendelse i havedesign: Vinterkarse hører til, hvor der må ske noget: en vild kant, en hækfod eller et køkkenhavehjørne. Det gule er kraftigt og virker bedst mod forårets friske grønt eller sammen med løgkarse og engkarse. Udtrykket er landligt frem for forfinet. Bladene har været brugt som tidlig salat og smager bittert. De indeholder saponiner, og enkelte kilder fraråder større mængder, så brug dem sparsomt og blandet med mildere blade. Forårssåning: Så i april–maj direkte på friland. Frøet er lille, ca. 1.500 frø pr. gram, så dæk kun ganske let – et par millimeter fin jord. Spiring normalt på to til tre uger. Blomstring følger det efterfølgende forår. Efterårssåning: Anbefales. Så i august–september, så giver planten blomster allerede det første forår. Forspiring indendørs: Sjældent nødvendigt, og der kræves ingen stratifikation. Frøskallen er hård, og en kuldeperiode eller en let skrabning kan fremskynde spiringen, men det er ikke et krav. Vigtig note: Undervurder ikke selvsåningen. Frøene holder sig spiredygtige i jorden i flere år, så vil du holde bestanden i skak, skal blomsterstandene klippes af, inden skulperne modner.